Klaveret i filmen "The Homesman"...
Problemet er, at det står udendørs, så det falder fra hinanden.
Men det er en værdig død for et klaver.
Vinden har en vigtig rolle i filmen, så vi ville stemme vinden.
Det lyder helt fantastisk.
Det sjove ved at eksperimentere er at komme på den slags her.
Interessant nok bevæger lyden sig hurtigere gennem strengen end luften-
- så der opstår et baglæns ekko, uden at man skal bruge lydeffekter.
Det kan høres helt nede i dalen. Jeg vil ikke bare gøre noget fedt og nyt.
Det er helt enkelt sjovere. Samuraien dør her på bjerget.
Når man hører "Rocky"...
...så ved hele publikum, hvad der sker.
Komponisten er en historiefortæller.
Musik kan forme, ændre og undergrave det, som filmskaberen kommunikerer.
- Musikken er filmens hjerte og sjæl. - Den kan gøre scener mere spændende.
Man kan skabe præcis de følelser, man vil.
Den kan kommunikere på en niveau, som ikke er muligt med billeder.
God filmmusik kan give et løft.
Musik og film har altid hørt sammen-
- helt siden 1895, da brødrene Lumière eksperimenterede.
I starten blev musik brugt til at skjule lyden fra projektoren.
Stumfilm var aldrig stumme.
Alle biografer havde en pianist-
- og ofte var broen mellem dem et biograforgel.
Mange byggede biograforgler, men de fleste-
-og de bedste kom fra Wurlitzer.
De viste, hvordan man kunne få liv i film, som ellers var tavse.
De indspillede skreven filmmusik...
...eller de skabte musikken selv.
De blev en del af biografoplevelsen.
Flere legede med tanken om filmmusik.
Max Steiners "King Kong" -musik 1933 blev en milepæl.
Da "King Kong" udkom... "Vent, orkestermusik i en film?"
Han måtte gøre det, fordi filmen ikke var skræmmende.
Den så kitschet og fjollet ud. Men da han lagde musikken på...
Det forandrede filmen totalt. Den blev skræmmende.
Det var den første filmmusik-
-som viste musikkens kraft i film.
Alfred Newman er et ikon i filmmusikkens historie.
Horn og træblæseinstrumenter dominerer.
Min far var Alfred Newman. I 1930 kom han til Los Angeles.
Han arbejdede hos 20th Century Fox i 20 år. Deres verdenskendte fanfare-
- blev skrevet til Goldwyn. De ville ikke have den, så den blev Fox'.
Orkesteret var unikt. Rubato betyder, at man sænker og hæver tempoet-
- på en udtryksfuld måde. Man siger ikke: "Jeg gik på markedet i dag."
"Jeg gik på markedet i dag." Man har en fraseringsstruktur.
Det er utrolig vigtigt. De blev eksperter i at gøre det musikalsk.
Det definerede den klassiske Hollywood-lyd.
Ved spottingen ser vi filmen sammen-
-og afgør, hvor musikken skal være.
De første 20 minutter er langsomme, fordi vi laver forarbejdet-
-så musikken må ikke være for vild.
Man får en dialog med komponisten, som man nok har udskudt.
Designet er færdigt, rollerne er besat, alt er filmet.
De smukke billeder er i kassen, og alt er klippet.
Nu skal jeg formidle, hvad jeg har hørt i hovedet.
Der står "Open Road Pictures". Så klipper vi nok ikke til yderdøren-
- men et billede før yderdøren, som viser huset.
Spottingen viser, hvad instruktøren ser, og hvad han er ude efter.
Noget oplivende, og så sætter vi farten ned her.
Man samarbejder. De skal føle, at en anden filmskaber nu deltager.
Jeg er specialist i det, de har svært ved.
Man prøver at lave musik, som bidrager uden at forstyrre.
Man prøver at fordybe sig i baggrunden.
Filmkomponisten er med til at fortælle.
- Skal vi spole frem til næste nummer? - Slutter det her?
Jeg prøver få en fornemmelse af, hvad de er usikre på.
De fleste instruktører ved ikke, hvordan følelser omsættes til musik.
Så komponisten bliver en "terapeut"-
-som prøver at tolke instruktøren.
- Kunne vi måske bare tone ned der? - Uden at give ham musik?
Vi har måske ingen musik, men bare en lille overgang, som fortsætter.
Måske noget i den stil? Vi forstår, hvad du mener.
Den første samtale giver mig en forsmag.
Næsten alle projekter starter med, at nogen siger: "Jeg har en fed idé".
De fortæller om idéen, og den lyder spændende.
Man bliver smigret, bare fordi man bliver spurgt.
Så forlader de rummet, om man tænker:
"Hvordan skal jeg gøre det her? Du godeste!"
Så får man lyst til at ringe til dem.
"Ring til John Williams i stedet."
Jeg har ingen anelse om, hvor musikken kommer fra-
- så jeg frygter altid, at der ikke kommer noget.
Jeg har arbejdet med "Race" i en uge, så jeg er kun i starten af processen.
Jeg tror, at den skal starte her.
Den kommer ind meget stille.
Scenen tager en ny drejning-
- og det markerer ofte, hvor musikken skal komme ind.
At se film er ikke som at se teater. Der er kameravinkler og klip.
Det er et meget kunstlet medie, som slet ikke ligner virkeligheden.
Vi skal komme på finurlige måder at præsentere noget bekendt.
Motiver er toner, som sammenfatter musikken-
-som i "Nærkontakt af tredje grad".
Beethoven var en af de første, som brugte temaer eller motiver-
-på en omfattende måde.
Beethovens femte symfoni er bygget helt op om den rytme.
Enkle "hooks", præcis som i en popsang, bruges på flere måder.
Motiver hjælper én til at forstå relationerne i fortællingen.
Kære Bilbo...
Man kobler et særligt motiv til noget.
Det hjælper faktisk én til at følge med i fortællingen.
Når man spiller musikken i alt dens pragt til sidst-
-så genkender publikum den allerede.
Vi bygger alt op imod den finale.
Instruktøren er ikke særlig glad for kun orkestrale elementer.
Buck og jeg arbejder med en film, som hedder "The Gunman".
Vi har lidt travlt, og det er stressende.
Vi har blandt andet arbejdet med de her kalimbaer.
Et enkelt afrikansk instrument. Næste uge bliver lang.
Jeg er tager det roligt, men ikke Buck. Vi mangler stadig meget.
Det der er kalimbaen. Musikken skal have et element af spænding.
Vi løste problemet ret hurtigt.
Da film "modnedes" i forhold til emner, og hvad de ville opnå-
- så forandredes filmmusikken. Den blev mere moderne og jazzet.
"Omstigning til Paradis" var Alex Norths debut.
Han havde skrevet balletter og koncertværker-
- og fik skrevet tidernes mest revolutionerende filmmusik.
Det var den første filmmusik, som brugte jazz.
Jerry Goldsmith indså, at filmmusik aldrig ville blive det samme igen.
Bond. James Bond.
John Barry havde sit eget band.
Deres musik lød som tidlig James Bond-musik.
Da han skrev James Bond-musikken, gav han film en "bandfølelse".
Bigbandmusik var fedt, og det swingede.
Man fik fornemmelsen af, at han kunne alt.
Der er ikke én eneste spion-eller agentfilm uden referencer til Bond.
Det hører sammen på samme måde som Morricone og spaghettiwesterns.
Hans musik får ingen til at tænke: "Hvilket instrument er det der?"
Men melodien fanger én.
Det er et ikonisk stykke musik.
Han placerede den der guitarlyd i det der westernmiljø.
Sådan lyder spaghettiwesterns stadig 50-60 år senere.
1960'erne var en fantastisk tid-
-med utroligt veluddannede musikere.
Bernard Herrmann lavede radioteater.
Hans evne til at bruge en lyd-
- og skabe et unikt orkester, som var tilpasset den enkelte film...
...var banebrydende.
Temaet i "En kvinde skygges" er det perfekte eksempel.
Musikken siger: "Et mysterium! Her foregår et eller andet."
"Hold dig væk! Men skynd dig at komme..."
Det var anderledes. Det er ikke melodiske idéer-
- men i stedet små fraser med en slags cirkulært vanvid...
...som passede rigtig godt til Hitchcock-film.
De lod til at drive fremad-
- på en sygelig, uundgåelig og katastrofal måde.
Bernard Herrmann var meget modig. Tag nu badescenen i "Psycho".
Den er ikke så uhyggelig uden musik.
Man lægger mærke til klippene, men når man lægger musikken på...
Man bliver fanget i den gale morders tanker.
Hvis man ikke kender filmen, tænker man nok bare, at det er larm.
Men det var så effektivt, at man troede, at man så meget mere vold-
-end hvad der faktisk var.
Hvis en bog beskriver "en stor skov", så ser alle en skov for sig.
Ingen af de skove er ens.
Musik fungerer præcis på samme måde.
Hvis femten komponister læser samme manus, får alle hver deres idé.
Filmmusik føles så befriende-
- fordi alle instrumenter kan bruges, hvis de bare gør filmen bedre.
Jeg har fem lagerlokaler med musikudstyr.
Når det begynder at ligne et loppemarked-
- laver de andre en intervention og fjerner det hele.
Og så begynder jeg at samle igen.
Jeg købte klaveret her i en legetøjsbutik.
Jeg spillede temaet til "Rollinger". Legetøjsklaveret virkede unødvendigt.
Det kostede omkring 60 dollar, hvilket virkede dyrt.
Jeg indspillede musikken og leverede det tilbage.
Nu spekulerer jeg over, hvor det legetøjsklaver er blevet af.
Starten til musikken er ofte, at jeg spiller noget andet. Ikke computeren.
Det her er stemte bjælder. De er meget sjældne.
Der er musik i alt. Pludselig siger en elevatordør...
"Hvad var det?" Siden prøver man at genskabe lyden i studiet.
Jeg prøver altid at destillere verdens lyde om til musik.
Intet er forkert. Man prøver, til det forkerte bliver rigtigt.
Det er en uddød dinosaur, som gav ophavet til violinen og guitaren.
Den her har to bordunstrenge og en melodistreng.
Den ser en smule fræk ud.
Det lyder lidt, som når en sæl spiller med båthorn i cirkus.
Den har jeg ikke spillet i årevis!
Nu, hvor jeg har fundet "rillen", kan jeg forestille mig...
...hvordan melodien kunne lyde.
Det er et paradis.
Jeg prøver at finde den generelle rytme i scenen.
Det tog syv måneder at lave musikken til "Mad Max".
Jeg testede det ene og det andet. Forskellige trommer.
Trommer, som er indspillet kun til "Mad Max"... Her er en.
Hvis man kombinerer alle lydsporene-
- kan man få en interessant kvalitet...
...med trommer, som spiller sammen på en meget aggressiv måde.
En stor forskel. Nogle instruktører vil have musik i takt med billederne.
Andre vil have lange stykker musik, som spænder over flere scener.
Den slags ting kæmper man konstant med.
Hvis jeg laver musik, skal den give mig gåsehud.
Hvis jeg ikke synes, at det er et rigtig godt stykke musik-
- kan jeg ikke forvente, at publikum synes det.
Hvis jeg får gåsehud, får andre det nok også.
Alle får gåsehud af de samme årsager.
Når det gælder følelser og andre reaktioner på musik-
- er hjernens strukturer involveret. Musikken er meget mangefacetteret.
Musik bearbejdes af forskellige systemer i hjernen.
Så ting som melodi og tonehøjde behandles af et system i hjernen.
Tidsbaserede aspekter som tempo og rytme behandles af et andet system.
Vi oplever en slags fysiologisk reaktion.
Gåsehud signalerer bare, hvad der sker i kroppen.
Basal ganglierne og accumbenskernen er vores belønningscenter.
Ting som chokolade og sex påvirker de her områder i hjernen.
Samme slags nydelse, som vi får fra chokolade-
- altså dopaminudløsninger... Hjernen aktiveres på samme måde af musik.
Som en ikke-eksisterende kunstform: Man kan røre ved et musikinstrument-
- eller røre en cd, et kassettebånd eller en vinylplade.
Men man kan aldrig røre musikken. Det er bare luft i bevægelse.
Musik giver bare luftmolekyler en særlig struktur.
En lastbil, der kører forbi, trykker luftmolekyler mod inderøret.
En cello trykker de samme molekyler mod øret, men med en anden struktur.
Det er mærkeligt, men meget interessant.
Men de kan aldrig tage vores frihed!
Den får hære til at drage i kamp. Den får folk til at græde.
Den kan virkelig forstærke følelser-
- så publikum husker filmen længe efter de sidste billeder.
Vi gør noget. Vi tæmmer noget i æteren.
Filmmusik og orkestermusik er af stor interesse-
- for forskere, fordi det kan vække stærke følelser.
Vi tænker ofte ikke over filmmusik, men den påvirker os alligevel meget.
Jeg skrev musikken i "Titans" med præcis det for øje.
At bruge musik i film giver musikken en meget specifik kontekst.
Når man hører den igen, vækkes de samme følelser som i biografen.
Den var slet ikke tiltænkt noget andet.
Tak! Gud velsigne jer, og Gud velsigne USA.
Telefonen ringede. En ven sagde: "Jeg er til konventet."
"Temaet fra "Titans" bliver spillet ligeså højt som en Kiss-koncert."
Jeg ville ønske, at de havde spurgt om lov-
- men det er interessant at se den blive brugt til noget helt andet.
Vi lever i en verden tilsat musik.
Det er interessant, at musikken i "Titans"-
- giver et billede af det, Obama ville være, når han blev den nye præsident.
Hvad publikum følte i biografen, det blev vakt til live igen.
Filmmusikkens styrke er utrolig.
I løbet af en 90 minutter lang film bevæger vi øjnene cirka 21.000 gange.
Selv om vi synes, at vi kigger derhen, hvor vi vil-
- har studier vist, at publikum oftest kigger de samme steder hen...
- samtidig. En måde at føre øjet mod et specifikt punkt...
...er ved, at musikken matcher noget, som sker på lærredet.
Eksempelvis stigende tonehøjde, samtidig med at noget stiger.
Et fint eksempel på det er ægteskabsmontagen i filmen "Op".
Øjeblikket, hvor vi først ser Carls balloner, er meget vigtigt-
- for balloner er et vigtigt visuelt motiv i hele filmen.
Vi ser Carl, og så ser vi Ellie med en papegøje.
Ballonvognen stiger op og kommer ned igen.
Musikken kan altså være-
- en del af koreografien for vores blik i en filmsekvens.
Alt, hvad man så, hørte man.
Nogen går op ad trappen... Et romantisk kys...
Øjnene følger ørerne. Man må træffe mange beslutninger.
Hollywood så en sær overgangsperiode i 60'erne.
Noget af det, der røg ud, var gammeldags orkestermusik.
Man begyndte at bruge diegetisk musik.
Folkemusik.
Mere intime musikarrangementer.
Det var noget nyt.
60'ernes komponister var dygtige, og de ville ikke gøre som tidligere.
Jerry Goldsmith var den mest nyskabende komponist-
-som arbejdede på mainstream-film.
I "Abernes planet" udnyttede han moderne teknikker-
-og brugte dem i et drama.
Metalskåle og gummibolde, som blev kastet ned i en skål...
Han legede med orkesteret og traf modige valg.
Det passede perfekt til filmen.
Musikken er noget af det bedste i en science fiction-film.
"Chinatown" blev skrevet på ti dage, efter det første tema blev kasseret.
Jerry tog et kig på filmen og vidste straks, at han skulle bruge-
- fire harper, fire klaverer, strygere, trommer og en solotrompet.
Hvorfor fire klaverer?
Jerry var nok "godfatheren", hvad den slags angik.
Det er et interessant musikalsk valg.
Mange musikere synes nok, at han er den bedste af alle.
Ud fra "De tre fra Mississippi" troede jeg, at han var 80 år.
Det virkede som en 80-årigs allerbedste filmmusik-
-men så mødte jeg en ung mand.
John Williams begyndte som jazzpianist.
Han spillede klaver i "West Side Story".
Han spillede klaver i "Nøglen under måtten".
Ham og Jerry Goldsmith lære alt hos Fox.
Ingen vidste, at alt skulle forandre sig.
"Dødens gab" uden den der... ville have været uforståelig.
Det var ret genialt, og det lignede næsten et skørt eksperiment.
Han var en motor...
...som øgede farten. Som et tog, der kom op i fart.
Det er en ædemaskine, som bare tænker:
"Jeg kommer for at dræbe." Hajen behøvede kun to toner.
Steven spurgte: "Hvad vil du spille?"
- Han sagde: "Det mener du ikke!" - "Det er en alvorlig film!"
Jeg troede, at han ville spille en poetisk pastoral-symfoni.
John sagde: "Nej, det er en grum film."
En del af John Williams geni er, hvordan han placerer musik i en film.
John ønskede, at musikken kun skulle signalere, at hajen var på vej.
"Dødens gab" er mere end to toner.
Det er et fantastisk symfoniværk-
-som starter med de her to toner.
Hans kunstneriske fantasi er helt utrolig.
"Du milde! Filmmusikken lever igen!"
"Stjernekrigen" fik enorm gennemslagskraft.
Alt ved den var meget spændende for alle, der var 11 år dengang.
Nu kommer de!
Den talte til en hel generation.
Jeg tror, at jeg var 12 år, så den påvirkede min ungdom meget.
Vi kunne musikken udenad, så snart vi forlod biografen.
Musikken er blandt det bedste, som nogensinde er skrevet.
"Stjernekrigen" uden Williams' musik er utænkelig.
Han hjalp publikum til at genopdage den klassiske, orkestrale filmmusik.
Spielberg og Lucas bidrog til-
- at publikum igen kunne opleve den slags biografoplevelse.
"Stjernekrigen" forandrede alt.
John Williams fik mig til at indse, at filmmusik kan være ligeså god-
- som alle de klassiske komponister, som jeg voksede op med.
Der er en traditionel måde at eksemplificere godt og ondt i musik.
Jeg nævner altid "Stjernekrigen" med alle de smukke temaer.
Johns hovedtema og kærlighedstemaet.
Men vi har også Darth Vaders tema.
Det er så krigerisk og bombastisk, at man tænker: "Der er fare på færde."
Den rette musik til den rette film på det rette tidspunkt.
70'erne var uden tvivl John Williams' tidsalder.
Uden hans musik er Supermand betydeligt svagere.
Hvis man prøver at flyve uden den, kommer man ingen vegne.
Alle kender Supermand-temaet, men Krypton-temaet lige før det...
Den ouverture er gådefuld og næsten avantgardistisk.
Den fører til et meget melodiøst dobbelt omkvæd-
-som gør stykket ti gange stærkere.
Han omgiver stykket med andre stykker.
Hvis man spiller musikken i "Dødens gab" eller "Stjernekrigen"-
- så ved de fleste præcis, hvad det er.
"Jagten på den forsvundne skat" kan genkendes på melodien uden takt.
Men slår man takten uden melodien, så kan man også genkende den!
Tonesekvensen er meget enkel-
- men jeg brugte meget tid på den musikalsk grammatik...
...for at få dem til at lyde uundgåelige.
Det er effektfuldt og velskrevet, men det er kun halvdelen af det.
Han har altid et bravurstykke i løbet af de første 8, 16, 32 takter-
- som i "Jagten på den forsvundne skat". Men så kommer B-stykket.
Det er mindre kendt, men det er så smukt skruet sammen.
Det skrev han nok til sig selv.
Uanset, hvor genial han anses for at være, og hvor elsket hans musik er-
-så er han endnu bedre end som så.
Hvis det kunne passe at komme ind i samtalen...
Ja. Jeg kan lide det. Og det lyder som en meget naturlig overgang.
- Op eller ned? - Op.
Måske ned en gang. Ned en gang, og så op.
Kravene til filmmusik har ændret sig.
Vi kan se på slutningen i "E.T.".
- Hvor skal vi hen? - Ud i skoven!
Den er bare helt oplagt til musik.
Følg mig!
Hvornår var der sidst nogen, der sagde:
"Det her er et musikalsk øjeblik, hvor melodien får fuld skrue"?
Jeg vil være her.
Der spiller bred, fyldig musik, mens rumskibet letter.
Williams og Spielberg går fra stor musik til...
...for at minde os om, hvem der går om bord.
Det, der sker i historien, kan ses som meget sørgeligt. De siger farvel.
Men i slutningen hører vi en coda, en fanfare, som er triumferende.
Vi ser det altså med Elliotts øjne. Det er ikke et tab-
- men de siger næsten: "Missionen udført. Vi hjalp E.T. hjem."
Orkesteret elsker de små pauser.
Men når man er inspireret af musikken, er stemningen elektrisk.
Efter "Jurassic Park" kunne man se på de andre-
- at vi havde spillet noget, som næsten ville vare for evigt.
Vi ved, at næsten alt, hvad vi laver med John Williams, bliver utroligt.
Bagefter tænker man: "Hvorfor er det ikke altid sådan?"
Man vælger ofte et studie, som passer til lyden.
Det var en kirke tidligere, som man kan se.
Den har stået her i 200 år. Folk tror, at kirker er hjemsøgte.
Teknikere, som har været her, har set det her ske.
Pludselig begynder stole at dreje rundt.
Det ville være alletiders at kunne give spøgelset skylden for fejl-
- men alt det dårlige, der sker her, er menneskers skyld. Oftest min.
Jeg har nærmest boet her siden 1994.
Godmorgen!
Den var i forfald, da George Martin sidst i 80'erne bestemte sig for-
-at lave den om til et studie.
Når flere larmer i et lille rum, bliver rummet nærmest "kvalt".
Man kan ikke høre noget, for lyden har ingen steder at gå hen.
Det gælder også akustiske rum. Hvis vi er 110 personer-
- kan vi hæve taget og få 1,5 sekunders længere klang.
Så kan lyden svømme omkring mellem alle de reflekterende flader.
Med 100 mikrofoner kan man vælge, hvor tæt på musikken skal føles.
Det ligner ikke Abbey Roads akustik.
Der er 86 musikere i orkesteret i dag.
Studie 1 er den store orkestersal.
Tester.
Der er ikke så meget absorberende materiale, så lyden bliver levende.
Der er en fin efterklang, når orkesteret stopper.
Beatles indspillede her. I 80'erne blev her lavet filmmusik.
"Jedi-ridderen vender tilbage" er indspillet her.
Velkommen til produktionen af "Stjernekrigen".
- Opfølgerne blev indspillet her. - Kun blæseinstrumenter.
De tre første "Ringenes herre" -film...
Williams stod altid herovre og rettede sig den vej.
På langs. Koret i "Duel of the Fates" stod ved den væg.
Nu vil lydteknikeren have dem sådan her for at få den rette lyd.
Filmkomponisten skaber musikken til instruktøren og producenterne-
- men de afgør, hvordan filmen skal lyde.
I kontrolrummet sidder teknikeren, Casey Stone.
Han passer alle knapperne ved mixerpulten.
Han bestemmer, hvor mikrofonerne er, og hvordan det hele skal indspilles.
Ved siden af ham sidder Lewis. Lewis passer Pro Tools.
Han kontrollerer de klik, som jeg og alle musikerne hører.
Han indspiller alle optagelserne og mærker dem.
John Finklea redigerer musikken.
Han skaber en version til selve filmen-
-og en version til soundtracket.
Filmens orkesterarrangør hedder Matt Dunkley.
Jeg skriver alt på computeren.
Orkesterarrangøren omskriver filen til orkestermusik-
-som jeg bruger, når jeg dirigerer.
Siden får musikerne de forskellige dele.
De behøver ikke at se alle de andre dele.
Fint. Glimrende.
- Skal vi fortsætte? - Ja.
Forskellige byer, påvirkninger og rum.
I London plejer de at spille blødt.
I Los Angeles spiller de kraftigere.
Jeg arbejder hårdt, og jeg har et team, som også arbejder hårdt.
Det kræver en hel del at nå hertil.
Det ligner ens livshistorie-
- når filmen anvendes som middel til at vise det menneske, man er.
Tidligere dirigerede alle filmmusik.
Mange komponister kan dirigere et orkester-
- men det er ofte vigtigere for dem at lytte til orkesteret spille...
...sammen med instruktøren for at vide, hvad han synes.
Spil videre.
John Powell og Hans Zimmer foretrækker at være i kontrolrummet-
-for der har de større kontrol.
Vi er alle ude efter det samme: Det, der er bedst for filmen.
Mange komponister vil være tæt på instruktøren.
Men jeg synes, at det bliver bedst, når jeg dirigerer min egen musik.
Godmorgen! Det her er en film til Paramount. Johns musik er så god!
Her er vores komponist og dirigent: John Debney.
Godmorgen! Vi starter med 5M1V3.
Så laver vi lidt larm. En, to...
Studiemusikere, som læser fra bladet, er helt utrolige.
Producerne spørger: "Hvor mange dage øvede de?"
"Ingen. De har aldrig set det før." Så siger de: "Hvad?"
Det kræver særlig teknik, når et helt studieorkester skal læse fra bladet.
Vi øger tempoet.
Når man skriver musik, giver man dem instruktioner om, hvad de skal gøre.
Det skal være som et kærestebrev, som viser: "Jeg ved, hvem du er."
Alle prøver at spille den samme tone, men ingen kan det.
Alle ligger en brøkdel forskelligt, hvilket skaber en sammensmeltning.
Hvis alt var harmonisk og perfekt-
-ville musikken lyde forfærdeligt.
Det ville være som at autotune Etta James.
Så ville musikkens sjæl forsvinde.
Derfor er orkestermusik så smukt.
Hvis jeg ikke længere kan arbejde i studiet med 90 musikere-
- så vil jeg nok lave noget helt andet.
Jeg lever for at arbejde med musikere.
At begynde at spille et musikstykke, som man har arbejdet længe på...
...og høre det for første gang, er som at se sit barn blive født.
Glæden og følelsen, som det giver, det betyder alt for mig.
Det er orkesterets styrke, og derfor forsvinder det nok aldrig.
Det vil altid forandre sig-
- men det er på sæt og vis vores mest menneskelige træk.
Vi tager fra 20 til 48.
Den her film har meget musik. Det er der ofte i actionfilm.
Der er cirka 110 minutters musik.
Man ser plakaterne, før filmen er færdig.
"Men musikken er jo ikke engang skrevet endnu."
Det er skræmmende at tage metroen-
- og være halvvejs, og så se sit navn på plakaten.
"Der er meget at nå på to uger."
Jo dyrere filmene bliver... Det får man altid at vide.
Til tider vil studiet måske antyde-
- at alt afhænger af det her, så man må bare...
Det skræmmer, mere end det inspirerer.
At få sammensat det hele er meget indviklet, og presset er enormt.
Vores studie satser næsten en halv milliard dollar på hver film.
Hver film skal havne blandt de 20 mest indbringende film!
Det er skørt! Branchens kompleksitet har gjort kunstformen mere kompleks.
Da jeg lavede "Armageddon", fik jeg et ur af Jerry Bruckheimer.
Det talte ned til slutdatoen.
Jeg så på det hele tiden. Deadlines kan være forfærdelige.
Filmens tidsplan er utrolig presset.
Seks timer hidtil. Der er tre tilbage.
- Seks klik til takt 29. - Ja, hæv den en halv tone.
Det er dyrt og svært at organisere, men der er altid flere løsninger.
Man kan ændre musikken i det ene klip eller i et andet.
Nydeligt.
Det at lave film og musikken har forandret sig.
Når filmskabere har indset det, har de ønsket og fået nye ting.
I 1978 var der nogen, der tændte en synthesizer.
Synthesizeren kom samtidig med punk-
- så der opstod en slags utrolig, ny, udadvendt musikintelligens.
Danny Elfman. Hvem skulle Tim Burton hyre, da han skulle lave en film?
Han elskede Oingo Boingo. Hvem er deres sangskriver?
Danny Elfman. Bingo banko!
Jeg skrev spøjse, men gennemtænkte værker-
-som vores klaverkoncert nummer 1,5.
Uden den havde jeg aldrig skrevet "Pee-Wees store eventyr".
Helt siden barnsben har han været en nysgerrig person-
- som har moret sig, først med Oingo Boingos udskejelser-
-og sidenhen med Burton og Pee-Wee.
Danny er absolut ikke kedelig.
Danny er en komponist, hvis titelnumre siger:
"Jeg vil vise jer en verden, og den handler om det her."
Dannys største styrke-
- er utrolige, små, korte musikalske idéer, som så bliver til store idéer.
Da han lavede "Batman" blev alle forbløffede.
John Williams skabte skabelonen, men vi ville ikke følge den.
Så der var ingen retningslinjer-
- for at skabe mørkere filmmusik, som stadig var sjov og energisk.
Men Bernard Herrmann havde tidligere lært mig, at der kun er én regel:
At der ingen regler er.
Han kan kombinere orkesteret med noget meget moderne-
- og han gør det meget naturligt. Man hører hans lyd og personlighed.
Thomas Newman er en komponist, hvis lyd er svær at beskrive.
Ligesom Danny Elfman har Thomas sin egen lyd.
Vi arbejdede på "En verden udenfor". Hans musik er spændende og unik.
Den har et umiskendeligt træk, en slags vandmærke.
"En verden udenfor" vil blive husket længe.
Jeg hedder Lester Burnham.
Da jeg så "American Beauty" og hørte Newmans første toner-
-når filmen begynder... En marimba.
Det sætter tonen for hele filmen. Det fortæller én-
- at man skal se en lidt sær, anderledes skildring af livet i USA.
Thomas Newman formåede at skildre usikkerhed.
Den er aldrig for bestemt, men musikken har en herlig karakter.
Han plejer at etablere en kerne i starten.
Siden bygger han op om den.
Det skaber en tekstur bag orkesteret.
Siden bliver orkesteret en del af teksturen.
Det "sprog" fandtes ikke, før Thomas Newman opfandt det.
Han er Alfred Newmans yngste søn.
Han kan skrive suveræn orkestermusik-
- men indimellem kræver filmene noget mere intimt.
Man kan ofte skabe en særlig stemning-
- og "klistre" den til billedet i to minutter.
Alle efterligner det uden at vide det.
De tænker: "Sådan her laver jeg filmmusik."
Det er blevet efterlignet og kopieret-
- men det var ham, der introducerede noget nyt.
Det er meget svært at få-
- det følelsesladede soloklaver, for han har perfektioneret det.
Hvad var den første video, som MTV viste? "Video Killed the Radio Star"?
Hvis man ser godt efter, kan man se Hans Zimmer i baggrunden.
Hans gav filmmusikken en ukonventionel "rock-attitude".
Orkesteret spiller på et brutal måde. Det er voldsomt og aggressivt.
Det bliver skrevet og indspillet intensivt.
Lisa Gerrards kvindestemme og orkesterets følelsesmæssige kraft...
- Det påvirkede virkelig publikum. - Vi vil se hinanden igen.
Men ikke endnu. Ikke endnu...
Det skulle være en kvindestemme.
"En kvindestemme i en gladiatorfilm?" Næste dag så vi hånden i hvedemarken.
Den scene varer et minut. Hvis det stod i manuskriptet...
Det var aldrig blevet filmet. Hvorfor skulle han røre hveden?
Det fungerer kun, takket være musikken og Lisas stemme-
- men det gav resten af filmen tilladelse til at være mere poetisk.
Det løftede oplevelsen og formede Hollywood-lyden i årevis bagefter.
Det er Hans Zimmers tidsalder. Han overskygger alt.
Hans brugte strygersektionen som en slags guitar.
De spiller rytmer.
Det er interessant. Ingen andre havde gjort det.
"Pirates" lyder som Led Zeppelin. Et orkester spiller Led Zeppelin!
I "Dark Knight" udviskede Hans grænsen-
- mellem symfoni og elektronik. Man ved ikke helt, hvad der er hvad.
Man hører ofte lette, repeterende strygerostinater.
Det handler kun om den konstante rytme.
Utroligt effektfuldt.
Utroligt spændende.
Hans Zimmer er en legende, som bare vil blive mere legendarisk.
Slutningen af "Inception" ligner en ny morgen.
Han kommer hjem for at genforenes med familien i virkeligheden...
...og det føles, som om at alt nok skal gå.
Hans Zimmers musik skyller over én i bølger.
Musikken bliver bare kraftigere.
Men man efterlades undrende.
Musikken tilfører virkelig meget.
De seneste fem år er instruktører begyndt at bede ikke-filmkomponister-
- om at lave noget unikt. Som Trent Reznor og Atticus Ross.
Det er gode eksempler på folk, som elsker...
Artister udenfor filmmusikverden-
- kan give filmenes musik og lyd meget mere ægthed.
Deres lyd er meget moderne.
"The Social Network" er følelsesladet.
Et foruroligende, lyrisk klaver. Det er menneskeligt, men teknisk.
Det er følelsesmæssigt mørkt, men stadig følsomt.
David Fincher ringede. "Lav musikken til min nye film om Facebook."
Jeg havde svært ved at forestille mig noget mindre sexet.
Vi prøvede en masse ting, som ikke føltes intuitive.
Vi ville forandre en films temperatur-
- og publikums følelsesmæssige reaktion.
Det fik filmen til at føles meget mere betydningsfuld-
- end noget om "sjov på college", som forkert musik havde kunnet skabe.
Siden da laver mange flere elektroniske kunstnere filmmusik.
Musikken bliver ofte meget mere følelsesmæssig.
- Trent Reznor og Atticus Ross. - Det var velfortjent.
Trent Reznor vandt en Oscar for bedste filmmusik. Helt fortjent.
Når man har ukonventionelle billeder med ukonventionel lyd-
-kan summen blive større end delene.
Nettoresultatet bliver på sæt og vis et smukt kaos.
Filmmusikken har forandret sig ganske radikalt.
Man eksperimenterer mere og har større frihed.
Man benytter artister, som aldrig før havde fået lov at lave filmmusik-
-hvilket er meget spændende.
Teknikken har gjort det muligt for alle komponister-
- også selv at være producent, men melodien er det vigtigste.
Det er den eneste start, der mangler noget. Til starten af filmen.
Så hvis vi kan få en slags...
... "orkesterukulele", så at sige... Noget meget enkelt i stil med...
- Alle sammen? - Ja. Noget næsten kælent.
En, to, tre...
Kan I gøre det med neglene ovenpå strengene-
-så det lyder lidt urent?
Ja! Ja!
Og nu celloerne.
Det lyder fantastisk. Jeg er mere end tilfreds. Jeg er hypnotiseret.
Ja...
Det var stærke sager! Smukt!
Tak igen, for I er fantastiske!
Og det er en ære for mig, at I spiller min musik-
-så mange tak!
Når optagelserne er klar, er det tid til næste skridt.
Den mere tekniske del.
Det sidste er det endelige mix-
-så alt lyder, som det skal.
Man skal være opmærksom på alt for at opnå den rette følelse.
Melodien er ukompliceret, for han er en stor, ukompliceret skurk.
Filmen har et dramatisk øjeblik.
Før her havde jeg ingen valdhorn, så jeg lægger dem på her.
I kan nok ikke engang høre dem.
Okay. Nu mixer jeg dem en smule op.
De var der hele tiden, men uden dem får jeg ikke det følelsesudslag.
Enorme robotter løber på vejen, så den linje må mixes højt-
- for ellers høres den ikke. Man må være tydelig.
Valdhornene forstærker følelserne.
Man skal sørge for, at de dele, som skal fange publikum, er høje nok...
...til at trænge i gennem.
Man kan ikke være utydelig. Man må være tydelig.
Folk reagerede meget stærkt på "Fast og Furious 7".
Paul og hans karakter siger farvel.
Det var nok en af de stærkeste biografoplevelser, jeg har haft.
Og det blev så blandet med virkeligheden.
Man kan mærke, når musikken fanger publikum. Jeg elsker den følelse.
At se, hvordan publikum reagerer på ens film, er en stor hjælp.
Det hjælper ikke på de film, der er lavet, men med den næste.
At se hvordan folk reagerer på ens musik, det er så fedt.
Jeg sætter mig ofte forrest og vender mig om for at se publikum.
Der er sjældent nogen, der ser mig. Men indimellem, når jeg gør det-
- er der nogen, der kigger på mig, når jeg kigger bagud.
Det er ubehageligt, og så går jeg.
Man vil vide, hvordan det virkede.
Især i de meget musikalske scener. Blev folk rørt?
Siden gør jeg noget, som er en smule pinligt.
Jeg går ud på toilettet-
- for at se, om de nynner eller fløjter temamusikken.
Det er faktisk sket utrolig mange gange.
Det er den ultimative godkendelse.
Jeg påvirker dem på et niveau, de ikke er bevidste om.
Det er fedt at se andre opleve det, som jeg oplevede-
-da jeg så film som barn.
At det lever videre længere end én selv, det føles vildt.
De her film vil blive set efter min død, og det er så fedt.
Vi filmkomponister er de sidste i verden-
- som dagligt hyrer orkestre. Uden os kan orkestrene forsvinde.
Og det ville skabe en sprække i vores kultur.
Det ville være et stort tab for menneskeheden.
Vi er alle sammen skrøbelige.
Vi kan tale i timevis uden problemer-
-fordi jeg gemmer mig bag ordene.
Men når jeg spiller min musik, så blotter jeg mig selv.
Det er meget skræmmende.
Jeg elsker det, jeg laver.
Også når paranoia og frygt får mig til at tabe håret.
Jeg ville stadig ikke lave noget andet.
Meget få personer kan få inspiration til at skrive noget genialt hver dag.
Musikken spiller en meget stor rolle i, hvordan man reagerer på en film.
En film er ingenting, hvis musikken er forkert.
Man må genopfinde sig selv og tilpasse sig helt forskellige psyker.
Det er en tung byrde at bære. Man kæmper og tvivler-
-og til tider rammer man muren.
Følelsen, når det lykkes, er noget særligt.
Filmmusik er en af det 20. og 21. Århundredes store kunstformer.
En filmkomponist tilfører noget specielt med sin intuition.
Den unikke kombination-
- er det, der gør filmmusik så kraftfuld og gådefuld.
Det er formentlig umuligt for os forskere at få greb om.
Da vi klippede "Titanic", sendte James musik.
Han brugte synthesizeren til at lave skitser-
- af det, han ville med orkesteret. Han sendte nye idéer.
En dag fik jeg en cd, hvor der stod "skitse".
Jeg tænkte: "Den er til tegne-scenen."
Jeg rodede lidt med den, indtil den passede godt med scenen.
Jeg lagde et klavernedslag på Leonardos øjne, da han kigger op.
Øjenkontakten, da han tegner hende, var vigtig. Siden flød det bare.
Jeg ringede til ham og sagde:
"Det her fungerer så fint i tegne-scenen!"
Han sagde: "Nej, det var bare en klaverskitse til en melodi."
Jeg sagde: "Den fungerer perfekt, så se at komme herover!"
Han kom og sagde: "Okay, jeg orkestrerer den."
Jeg sagde: "Nej, bare klaveret."
Han sagde: "Verdens bedste pianist bor i London."
Jeg sagde: "Nej, du gør det."
Peter Koefoed www.btistudios.com